I'm not there
Tady leží. Ať odpočívá v pokoji, i se svou nezdvořilostí.
Teď se nenasytná veřejnost může podělit o zbytky jeho nemoci
a o jeho telefonní čísla.
Tady leží.
Básník.
Prorok.
Psanec.
Podvodník.
Hvězda elektřiny.
Ubit čumilem, který brzy nato zjistí, že...
Poezie je jako nahý člověk.
I jeho duch byl víc než člověk.
Písnička je něco, co žije svůj vlastní život.
- Kolik ti je, hochu? - Jedenáct.
Jak se jmenuješ, synku?
Woody. Woody Guthrie.
- Jako ten zpěvák. - Já to vidím takhle...
Díky zpívání jsem nasekal víc dobroty, než díky jakýkoliv Bibli.
A ještě něco jsem se naučil.
Na to, aby vás okradli, stačí mít u sebe blbej halíř.
"Tento nástroj zabíjí fašisty." - Joe, co na to říkáš?
Nemáš tam náhodou schovanou nějakou zbraň, že ne?
Ne, pane. Ne doslova.
Jak že se jmenuješ?
- A-R-T-H... - Posaďte se, prosím.
A-R-T-H-U-R. R-l-M-B-A-U-D.
Narozen 20. října.
Tak to je vám devatenáct, téměř dvacet let. Ano?
Přesně tak.
A o co teda jde?
Pocházím z Missouri, z městečka zvaného Hádanka.
Ale procestoval jsem toho dost. Byl jsem v Gallup, Pittsburgh, Sioux Falls...
- V Sioux Falls mám bratrance. - Fakt?
Opravdu existuje městečko, co se jmenuje Hádanka?
Abych řekl pravdu, je to takovej... jak se to řekne?
- Zapadákov. - Spíš prdelákov!
Je to tak, že když jsem byl malej, tak se mi zatoulala hlava.
Byla to Arvella Gray,
slepá protestní zpěvačka ze Chicaga,
kdo mě poprvé učil blues.
To bylo před nějakými čtyřmi nebo pěti lety.
Od té doby si píšu písničky sám.
Složil jsem pár country písniček. Znáte Carla Perkinse z Nashvillu?
Pár písniček má ode mě.
Mluvím o těch bluesovejch, odborářskejch písniček.
Taky jsem si zahrál na piano s Bobbym Veem.
Stal by se ze mě milionář, kdybych s ním zůstal.
A co tě přivádí do těchto končin?
Lhostejnost.
Ztratil jsem mou životní lásku... a začal jsem pít.
Pak si pamatuju akorát, že jsem hrál kostky.
Probudil jsem se v kulečníkový herně a jednou večer potkám číňana
kterej dělal nějakýho uklízeče.
A on prej že se mu líbí moje muzika a pak...
mě najednou najala společnost jeho šéfa.
Mrňavej trubadůr!
Tady máš, chlapče.
Úspěch zdaleka není takovej, jak o něm všichni básní.
Má i svoje mouchy.
Posadíš někoho na pódium, před všechny ostatní,
zatímco dole v hledišti jsou lidi všeho druhu.
Najdeš tu tuláky, pobudy, urozené flákače.
Ubohé lůzry.
Říkejte jim, jak chcete.
Ve své podstatě...
jsme připraveni složit hlavu a usnout.
Jsme postranní vozík těch chudáků, které sežehlo slunce.
Nic si nenalháváme.
Chodíme po dlouhých a osamocených stezkách.
Než se nepřidám k odborům!
To neví, že je rok 1959?
Odbory se sjednotily před dvaceti lety!
Podle těchto dokumentů jste byl... pryč.
Že jste přestal psát.
Chodil jsem po mnoha cestách a dělal furt to samý.
Může se tu kouřit?
Na někoho tak známého zníte trochu odevzdaně.
Nejsem odevzdaný.
Bankéři jsou odevzdaní, nebo úředníci.
Já jsem zemědělec.
Kdo kdy slyšel o odevzdaném zemědělci?
Chlapče!
Zdá se, žes našel svou svobodu dřív než techniku.
Pravá americká hudba začíná u dna a stoupá.
Vemte si slepého Willyho McTella,
je nejlepším bluesovým zpěvákém na východ od Cannery Row.
Povídá: "Pokud se ti podaří zazpívat a pochopit tyhle písničky,
nebude žádné místo, na které bys nemohl."
- Děkuji vám mnohokrát, madam. - Prosím.
Nejspíš jsem se narodil a už jsem zpíval a hrál.
Kde jsou vaši? Tví rodiče?
Jsou ve Stocktonu, v Kalifornii, tam jsem vyrůstal.
Napadlo mě, že už takhle měli dost hladových krků na starost...
Teda ne že by mi záleželo na materiálních věcech.
Možná jen na slušném autě.
My poutníci jsme trochu snobové, když přijde na auta.
Ten kluk mluví přesně jako Doughboy Hawkins, chlápek, kterýho jsem poznal v prérii.
Víš co si o tom myslím já? Jsme v roce 1959 a on bude zpívat o náklaďácích?
Čím je pro něj vůbec náklaďák?
Obklopují nás rasové potyčky, hladovějící lid.
Proč nezpívá o tomhle?
- Je to náš host. - Já vím, říkám jen, co si myslím.
Ne!
Řekněte to.
Žij ve své době, chlapče. Zpívej o své vlastní době.
Greenwich Village, kdysi slavné útočiště jazzu,
dnes je domovem folkové muziky. Takzvaná hudba ve stylu "udělej si sám",
která přitahuje mladé po celé Americe.
Pro ně, tyto písničky vyjadřují pravdu a upřímnost,
kterých se v dnešní konzumní společnost již tolik nedostává.
Proč máte radši folkovou hudbu než ostatní druhy?
Protože je upřímná.
Komerční písničky, popová hudba nemůže být upřímná.
Je ovládaná a cenzurovaná lidmi, kteří stojí v čele společností a určují pravidla.
A přesto v davu nových mladých umělců stojí v popředí jedno jméno,
jako duše a srdce tohoto hudebního proudu.
Mladík, který skládá a zpívá jedny z nejlepších
písní své doby, oslavovaný New York Times jako:
"Trubadúr svědomí" folkové muziky.
Jmenuje se Jack Rollins.
Jack Rollins, folkový fenomén ranných šedesátých let
byl příslibem nové generace.
Tak co ho tedy donutilo utéct a vše zahodit na vrcholu jeho kariéry?
Vyměnit světla jeviště za jiná světla, všechna dohromady?
Viděl, co se dělo ve světě...
a byl schopný to převést do písně.
Uměl dělat vtipné věci, uměl i tragické věci. Prostě úžasné!
Tento mladík dobyl srdce mladých
kteří se s ním jaksi zjevně ztotožňovali.
- Jacku, co je k tomu podle tebe vede? - No, já nevím.
Asi... protože mám v sobě hodně myšlenek.
Většina lidí...
si je nechává pro sebe, víš.
Asi kvůli nim dělám to, co dělám.
Dnes se na Jacka Rollinse vzpomíná jako na mučednického zpěváka
který bojuje se svým svědomím v dramatu Zrnko písku z roku 1965.
Role, která nastartovala kariéru hollywoodského rebela, Robbieho Clarka.
Sakra, já si nevybírám, o čem zpívám, to ty věci si vybírají mě.
Ne vždy jsou pěkné.
Ale to bys nic nezměnila, kdybys zpívala jenom o pěknejch věcech.
Ve svém prvním exkluzivním interview po dvaceti letech
se vám dnes osobně představuje opravdový Jack Rollins.
Viděl, co se dělo ve světě...
a byl schopný to převést do písně.
ALICE FABIAN Folková zpěvačka a aktivistka
Díky tomu se diskuze dostala nejen do světa folku, ale zasáhla i popovou hudbu.
Byl to skok dopředu.
Samotná Alice Fabian byla vedoucí postavou v oživení folku.
Dosáhla mezinárodního úspěchu už pár let před jejich prvním setkáním, v roce 1962.
Hej, sedíš na mém křesle!
Byla jsem na jedné oslavě ve Village a viděla jsem toho drzého kluka,
který se snažil flirtovat s mou sestrou a podlézat tak mně.
Začal hrát na kytaru a zpívat písničky, které si sám napsal.
To bylo v šedesátém prvním nebo druhém, když všichni zpívali lidovky.
A do toho přijde tenhle kluk, který používá formu lidovky
při zpívání o současných problémech, ale s takovým nadhledem.
Bylo to zničující, bylo neuvěřitelné, že to všechno vychází z toho mladíka.
Nikdo nepsal takové písničky.
Bylo to jako byste dali hlas myšlenkám, které jsem chtěla vyjádřit,
ale nevěděla jsem jak.
Svým písničkám říkal "špičky prstů".
Chrlil je ze sebe jako dálnopis.
Folková hudba byla vždy ovlivněna politikou.
CARLA HENDRICKS Folková zpěvačka
Ale on ji zpíval umělecky.
Byla mnohovrstvá a velmi hluboká.
Každý večer jsem uváděla tohoto nezbedu na jeviště
a představovala Ameriku Jacku Rollinsovi.
Věděla jsem, že má co říct.
Že mluvil ke mně... a ke komukoliv, kdo chce lepší svět.
Odkrývá slupku toho, co vidí.
Jeho písně jsou jako vize toho, jak se věci ve skutečnosti mají.
Podle mě je to umělec s největším nadhledem a pochopením.
Vypadalo to, jako bychom ho stvořili my. Byli jsme tak pyšní!
Ve folkovém hnutí byla jistá tendence k nostalgii.
MORRIS BERNSTEIN Producent
Vzhledem k depresi a radikalismu, který z něj vyzařoval.
Vzniklo v blbém období. Éra McCartyho, Eisenhowera.
Takže dokud folk zůstával menšinový,
byli jsme to vždycky my proti velkému a nevkusnému komerčnímu světu.
Ale když ten velký a nevkusný komerční svět začal Jacka chápat...
Tak najednou... začal závod.
A tentokrát měl někdo vyhrát.
GERRY HAMLIN Ředitel vydavatelství Columbia
Byl to rebel a já chtěl nahrát protest.
To se zrovna vše točilo okolo té záležitosti ve Vietnamu.
Jack po roce 1963 přestal protestovat.
Řekl, že zpíváním svět nezmění.
Že může akorát psát jen o tom, co je ve vás.
A že folková hudba byli jen samí tlusťoši.
Že se díky ní cítí jako systém, proti kterému vždy bojoval.
Nemusíte nic psát, abyste byli básníkem.
Někdo dělá u benzínky, někdo leští boty.
Já sám si neříkám básník, protože mně se to slovo nelíbí.
Já jsem lichoběžný umělec.
Vidím to, slyším to... vdechuji to.
Dostává se mi to do všech pórů na kůži.
A vítr mezi mýma očima, co mi lije med do mého úlu.
Podle tebe to je nějakej trpajzlík?
- Padej ty prasáku! - Vždyť nic nedělám!
Koukej, cos provedl! Umíš anglicky?
- Ano, pane. - Máš nějaké peníze? Zbraně?
- Ne, pane. - Lže! To jsou tvoje housle?
- Vraťte mi to! - Co tam je napsáno?
- Co vevnitř schováváš? - Nic!
Chyťte ho, chlapi!
Tento mladík, malý trubadúr, vám zazpívá jednu písničku.
- A co tě přivádí do těchto končin? - Přísahal bych, že je starší.
- Žij ve své době, chlapče. - Chyťte ho, chlapi!
- Podle tebe to je nějakej trpajzlík? - Lže!
Zdálo se mu o křížových výpravách.
O republikách bez historie.
O tajných náboženských válkách.
Věřil jsem v každou nadpřirozenou věc.
Nedjřív byl učedníkem.
Překonal jsem ticho a noci, pak jsem dostal závrať.
Prostě tam nechci jít!
Ty moje ubohá chuděrko.
Ale víš, jak se budeš bavit?
Na lodi, s tou vší vodou?
To, co táta připravil, se mi líbí.
Mně také!
- Proč nepojedeš i ty? - Molly, víš, že nemůžu.
Proto jsi tak nervózní z toho výletu?
- Kdy se vrátí táta? - Myslím, že v sobotu.
Mluvila jsem jenom se Sally, protože táta je nedostupný.
To bude Emily. Molly, vždyť jsi nic nesnědla.
Dobrý den, Hotel George V. S kým si přejete mluvit?
Robbie... jak si můžeš pískat?
Kdo to volal?
"Prezident Nixon už předem oznámil, o čem bude mluvit"
"s viceprezidentem Agnewem, s kabinetem a s představiteli kongresu."
"Nyní promluví prezident."
"Požádal jsem o prostor v dnešním televizním a rádiovém vysílání,"
"protože vám chci oznámit, že jsme dnes uzavřeli dohodu,"
"o uzavření války a nastolení míru a cti ve Vietnamu,"
"a v jihovýchodní Asii."
"Následující prohlášení je nyní konáno ve Washingtonu a v Hanoi."
"Dnes, 23.ledna 1973, se v Paříži 12:30 tamějšího času..."
Tehdy pochopila, že skončila nadobro.
Nejdelší válka v historii televize.
Válka, která ji pronásledovala jako stín celých devět let jejího manželství.
"Během let táhlého vyjednávání,"
"jsme usilovali o čestný mír..."
Tak proč najednou bylo tak těžké dýchat?
- Hrozivěji, Gladys. - Střih! Zkontrolujte dveře.
Dámy a pánové, chtěl bych vám všem poděkovat.
Zažil jsem s vámi krásné časy. Na zdraví!
"Herec Robbie Clark se vrátil po čtyřech měsících v zahraničí,"
"během kterých natáčel Gangplank, jeho nový thriller."
"Řeči o jeho sblížení se s kolegyní,"
"debutující Louisou Pickering, kolují už delší dobu."
Cožpak to nevidíš, Alice? Vzali všechno.
Už to ani není o mně, je to všechno o něm.
Garantujeme vám zdvojnásobení vašich peněz, hlas lidu.
Neodpověděls na mou otázku.
Jednou bys možná mohla zpívat o Mary Hamilton a o citronovnících
nebo vystoupíš z davu jako já a setřeseš tu mucholapku.
Vzali si i samotný smysl, Alice.
Byl jsem jen pěšák v jejich hře.
A... střih!
Připrav se.
Seznámili jsme se v New Yorku v lednu 1964, ve Village.
Zrovna pohřbili svého prezidenta.
Láska byla na obzoru.
- A ty seš francouzka? - Jo, a?
- Ty si ze mě střílíš, ne? - Proč?
Nic, je to perfektní.
- Podle mě si děláš srandu. - Ne, nedělám si srandu.
Tak co se ti tak moc na mně ještě líbí, kromě mé národnosti?
Tvé vlasy, tvá ústa, tvé oči, tvé rty.
Aha.
- Takže... - Ty jsi herec.
Jo, a?
Líbilo se mi, cos řekl v té scéně.
Jaké scéně?
Byly to teda jen úryvky z filmu, to nebyly tvoje slova.
- Jaká scéna? Cos viděla? - Ta z té uličky.
Chtěla bych vědět, co je centrem tvého světa.
Centrem mého světa?
- Ty mi to teda ulehčuješ. - Proč? Je to jednoduchá otázka.
Je mi dvacet dva let, takže asi řeknu: Já.
Předpokládám, že jsi upřímný.
Ty si snad nemyslíš, že ty jsi centrum toho svého, nebo že bys jím měla být?
Myslíš svou hlavou, mluvíš svou pusou?
Ano, ale na světě jsou i jiné věci, neméně důležité.
Tak to nepopírám, tak jsem to nemyslel.
Jasně, děkuji.
New York, 7.srpna 1964.
Kongres dává prezidentu Johnsonovi
plnou pravomoc ohledně války ve Vietnamu, zatímco ona studuje malířství
a on dokončuje dabování svého prvního důležitého filmu.
Řekne mu, že určitě bude úspěšný.
Kočky na střeše, poblázněny láskou, mrouskají v okapech.
A já jsem připraven. Připraven naslouchat.
Nikdy unavený, smutný nebo vinný.
Sakra, jste v pořádku?
Jeď první... a dávej pozor!
Pusť mě dopředu.
- Je to totiž moje motorka. - Já se tě chytnu.
Pozor na nohu.
- Přeřaď. - Jasný, já vím!
Je špatné říct: "Myslím."
Mělo by se říkat: "Já jsem myšlenka."
Já... je někdo jiný.
Já jsem přítomna při narození mé myšlenky.
Pozoruji a naslouchám.
Vystřelila jsem z luku.
Symfonie se bouří v hloubkách...
nebo přiskočí na jeviště.
Začala ve vlnách nechutě...
a skončí, protože se nemůžeme chopit věčnosti,
skončí rejem vůní.
Zrnko písku se v roce 1965 stalo undergroundovým úspěchem.
Robbie Clark, se stal novým Jamesem Deanem, Marlonem Brandem a Jackem Kerouacem,
všemi najednou.
Ale ten film ji zklamal. Čím více se snažili, aby vypadal mladě,
tím víc se jednotlivé obrazy na plátně zdály staré.
Nebyl to ten film, o kterém snili, který si představovali a povídali o něm,
film, který každý chtěl prožít.
Pohled na svět... patřící... jedné generaci.
Zajímavý exemplář. Výjimečná endokrinní soustava.
-A bude tedy v pořádku? - Vyléčí se z toho.
- Má trochu vody v plicích. - Bože na nebesích.
Podívejte! Myslím, že vám chce někdo poděkovat osobně.
Synku? Slyšíš mě? Jsem doktor Field.
Tato paní ti zachránila život.
Ahoj. Já jsem paní Peacocková!
To my s manželem jsme tě našli.
Bez jakéhokoliv tréninku? Úžasné!
- Fantastické! - Skvělá práce.
- Děkuji. - Nádhera!
- Dal by sis ještě jednu porci... Woody? - Ano, paní.
- A trochu vína? - Ano, děkuji pane.
Máš nějaké plány do budoucna?
Můj jediný plán je stát se zpěvákem, pravým zpěvákem v televizi.
Buď tím, nebo nějakým hlasem lidu, chápete?
- Zajímavé. - Protože jsem sepsal nějaké písně.
Písničky o tom, co se děje.
Já tyhle písničky vezmu a zamířím si to přímo do Hollywoodu.
Stanu se někým velkým, stejně jako Elvis Presley!
- To by mě vůbec nepřekvapilo! - Tady máš.
Ale nespěchej nikam, dokud se nebudeš cítit absolutně zdráv, rozumíš?
Ano, paní.
Musím ti dělat mámu, dokud máš střechu nad hlavou.
Kdo to asi je?
- Čekáš nějaký hovor? - Ne.
Takže Hollywood...
Prosím? U telefonu, s kým mluvím?
Minnesota? Ale jak...?
Doktor Field, ano!
Počkal byste chvilku, prosím?
Na telefonu je nápravný ústav z Minnesoty.
- Cože? - Něco s nápravou. Vem si to, Jacku.
- Prý jde o Woodyho. - A co ví o Woodym?
Prý hledají nějakého mladíka...
Nějakého, no, uprchlíka.
Určitě ne Woodyho!
Jsem jenom jeden chodec, který je vysoko nahoře,
a shlíží dolů na to velké množství starých krajin,
ve všech jejich zahalených i nahých obdobích.
Pozoruji je, naslouchám jim.
Vidím je, cítím je a vdechuji je.
A trochu stahuji.
Dostává se mi to do všech pórů na kůži. A vítr mezi mýma očima...
mi lije med do mého úlu.
"Bývalý slavný folkový umělec žalostně chřadne v nemocnici v New Jersey."
Mohu ti pomoci?
- Květiny pro pana Guthrieho. - Pokoj 300. Dej je dovnitř.
Děkuji vám, paní.
Pamatuju si...
že v televizi dávali pohřeb Kennedyho.
My jsme seděli venku, abychom to slyšeli.
Já jsem rukama vytrhla trs trávy a cítila jsem, že se rozcházíme.
A zeptala jsem se ho, co si myslí, že to změní.
A on odpověděl, že je to jednoduché.
Já jsem věřila, že můžu leccos změnit
a on věděl, že nikdo to nedokáže jako to dokázal Kennedy.
Pak tu bylo to fiasko v Odboru občanských práv,
kde Jack dostal ocenění a na cestu se napil skleničky vína.
Děkuji vám. Tuto cenu jsem dostal ve jménu těch, kteří odešli na Kubu.
Tak za prvé, protože jste mladí...
Mně trvalo dost dlouho, než jsem omládnul a teď...
se teď cítím mladý.
A jsem na to pyšný. Tam venku to je svět mladých.
No, vy byste tu vlastně ani neměli být.
No, není to jako dřív. Není rozdíl mezi bílými a černými.
Nic jako levice, pravice...
Teď je horní smetánka a spodina.
A proto si myslím, že člověk, kterej zastřelil prezidenta Kennedyho...
Lee Oswald...
Myslím, že jsem zachytil pocit, který cítil on... Ve mně!
Jak jsem říkal... Můžete bučet, ale to s tím nemá nic společného!
Oni mě nepochopili, nechtěli mě pochopit.
Využívají lidí pro jejich záměry a teď se snaží využít mě.
Chtějí ze mě udělat obětního beránka... No vyfoťte si mě.
Musím být malým černůškem a nepokazit jim jejich hru.
A ode mě chtějí jen moje písničky, špičky prstů!
Ale já mám jen deset prstů!
Kdokoliv mu kdy půjčil halíř, byl tenkrát v té hale.
Týden na to se musel veřejně omluvit.
Je to silný a tíživý pocit.
Něco se od tebe čeká,
ale ty nevíš přesně co!
A to ti působí ten zvláštní pocit viny.
Woody Guthrie zemřel.
Malý Richard se stával knězem.
Takže ať už jsi byl folkovým zpěvákem nebo křesťanem,
rock'n'roll byl ďábel.
Já byl v jámě, na skále, připraven vykašlat se na to.
Napsal jsem takový ty věci, který napíšeš, když nemáš kde žít a jsi zabalený v požární hadici.
Málem jsem se zabil, kvůli smilování a beznaději.
A potom jsem ji napsal.
Bylo to jako plavat v lávě.
Poskakování... kopání.
Sbírání hřebíku chodidlem.
Vidouc tvou oběť houpat se na stromě.
- Hned to ztlum! - Nemůžu to ztlumit!
- Neslyším ani slovo! - A co mám udělat?
- Co chceš dělat? - Chci přeseknout tenhle kabel!
Omlouvám se za všechno, co jsem udělal, a snad se to brzo zahojí.
- Sračka! Hnus! - Fůj!
Jako by se snažil přizpůsobit nějakému stylu
s tou svou hrozně přeslazenou skupinou, co má za ocasem,
ale akorát se lacině prodává!
Úplně se změnil, je úplně jinej než býval.
Není takovej, jako na začátku.
Je to bláznivej neurotik, kterej míří do řitě!
Jde přímo do řitě.
To já bych svou hlavu do řitě neposílal, jak to dělá on!
Směřuje do řitě a dělá úplný krávoviny!
Úplný krávoviny!
Mně by se líbilo, když jsem z toho vylítával z kůže.
- Podle mě je zlý. - Byli jsme jeho největší fanoušci.
Není to folk, není to rock, je to nový způsob, jak říct, jak se věci mají
a Jude Quinn je jeho představitelem. Tady je!
Pane Quinne! Vzkažte slovíčko fanouškům!
Astronaut.
Proč se na vás tolik bučelo, když jste se objevil v Nové Anglii?
No, já...
Takovýhle bučení je asi v každém z nás.
Je pravda, že už nadále nezpíváte protestní písničky?
- Kdo to řekl? - No, já ne...
Jen jsem se někde dočetl, že jste přestal protestovat.
Vždyť já nedělám nic jiného, než že protestuju.
- Máte nějaké poselství? - A vy?
- Snažíte se o něco? - Jestli se o něco snažím?
- Jestli se snažíte změnit svět. - Jestli se snažím změnit svět?
Snažíte se lidem vnutit vaši ideologii?
Ne.
- Promiňte, pane Quinn, mohl byste nám sdělit... - Máte sirky?
Z těch lidí co pracují ve stejné hudební oblasti co vy...
Kolik z nich je dnes protestními zpěváky?
Tedy, kolik zpěváků, kteří protestují proti sociálnímu státu, ve kterém žijeme.
- Kolik? - Ano, je jich hodně?
Ano...
Myslím, že jich je asi 136.
Pane Quinn, jsem Keenan Jones z Culture Beat.
Vy jste pro mladé jakýsi symbol z hnutí protestu.
Někteří se ptají, při ohledu na vaše poslední alba,
zda se ještě zajímáte o lidi, jako dřív.
Ano, ale...
Každý máme své definice pro každé slovo.
Zájem... lidi...
Domnívám se, že všichni definici lidí známe.
Opravdu?
Folková hudba tedy selhala ve své úloze vyřešit
- problematiku černých nebo míru? - Vyslovit "problematika míru"...
je jako říct "hrudka másla".
Jak lze poslouchat někoho, kdo vás chce přimět věřit, že jste oddaný
- hrudce a ne máslu? - Asi vám nerozumím.
Já nepocházím z žádný krabice na cereálie.
Nikoho nikdy nemůže změnit písnička.
Žádná písnička Philla Ochse nikdy nestačí, aby se hnutí hýbalo...
aby demonstranti demonstrovali.
Jeho písničky jsou akty osobního svědomí.
Jak spálit povolávací rozkaz nebo upálit sebe samého.
Změní to vělký kulový, možná to akorát odloučí
vás a vaše publikum od všech špatností na světě.
Já od nich odmítám být odloučen.
Všichni tihle lidi, jako by je štvala jejich vlastní bezvýznamnost.
Žádám po vás, aby ta podělaná ochranka vašeho hotelu
udržela ty hovada venku!
Cože? A vy, pane, jste jeden z největších blbounů a kokotů, se kterými jsem kdy mluvil, rozumíte?
Cože? No tak to teda doufám!
- Podělanej anglán! - Bezvýznamnost je správná.
Myslíš, že lidi, co pracujou osm hodin denně, zajímá, co jsem zač?
No nic, určitě mě to nepošle do ráje nebo dál od hourocího pekla.
Neudělá mě to šťastným.
Ukaž mi to.
Zase tu máme tu tvou malou debutantku.
Ale prdlajs!
To je nová Andyho buchtička? Coco nebo tak nějak?
Rivington, Coco Rivington Rockefeller, paní Howell III.
Královna podsvětí a tím nemyslím metro.
- Má dobrej styl. - Já bych ji bral!
Myslím, že je tady... v Londýně.
- Je tady? - Tak tos s ní měl rande, ne?
- Nikdy. Ona znamená problémy. - Pozveš ji na ten večírek?
Jasně. Já vždycky zvu problémy.
- Někdo je u dveří. - Jestli to je pikolík, tak ho zabiju!
Kdo to je?
Abysme to uzavřeli, museli by vytáhnout jinou sumu.
Hele, nebudu se o tom bavit celej posranej den!
"Těžce závislý na cigaretách. Vykouří jich osmdesát denně!"
Ještě že to není o mně.
- Hej, chci vám něco říct! - No dobře!
- Jdi do hajzlu! Mluvím s ním! - Poslouchám tě.
- Zrádče! Ubožáku! - Ve svém zájmu bys měl vodprejsknout!
- Dělej! - Jasone, hned sem přijď!
- Chci toho kluka! - Polož ten nůž.
To ses úplně posral? To nás chceš pobodat všechny?
On za to může, to on bodnul pravdu do oka!
- Poslouchám tě. A jaká je pravda? - Klid! Tak to polož!
- A odejdi. - Uklidni se.
Ustupte!
- Jestli máš rozum, tak odejdi. - Táhni k čertu!
- Není nikomu nic? - Všechno v pohodě?
- Díky za příspěvek. - Rádo se stalo.
Ty ženský...
Claire, chci tě s někým seznámit.
Jí? Co to sakra...
To je Sidney Green, můj starý špatný přítel.
Zdravím.
- Je jak panenka. Herečka? - Ne, malířka.
Neuvěřitelné. Sid je sběratel.
- Co maluješ, zlatíčko? - No...
- Hlavně abstraktní malby. - Je francouzka? No to mě poser!
- To je Mailer. - Norman Mailer?
Takže abstraktní malby?
Ticho, a zkušenosti to dokazují,
ticho je to, čeho se lidé nejvíce bojí.
Jestli řekl, že přijde, přijde.
Je to důležitá záležitost, Keenan jen zřídka poskytuje interview.
On je to vlastně spíš televizní komentátor, takže vlastně vůbec nemáme čas.
Je tu někdo za něj odpovědný?
Už jsem ti to říkal. On, John, Paul a George.
Ano, ale vrátil se už?
- Promiňte. - Co je?
Nevíte, jestli se dostaví Jude Quinn?
- Ten westernový zpěvák country. - Na autogramy nebude čas.
- Co se to tam děje? - Kde?
Pane Quinn!
Pane Quinn, zdravíčko! Všichni jsme tu autem, nebojte.
Tak ahoj, sayonara.
Matko, matko!
Pane Quinn, je to taková čest mít mezi námi pravého vizionáře
a tak výtečný příklad pro mládež.
- Máte tak úžasné písničky! - Jak se daří?
Naše známá, Carolyn Hester, ta folková zpěvačka,
jednou říkala, jak osvobozující je pro mládež to, co píšete.
- Matko, moc se omlouvám. - Fakt to Carolyn řekla?
Tak to Carolyn řekněte, že za mnou může kdykoliv přijít, když už je teda osvobozená.
Víte, jak v té písni "Generation dungeon" říkáte,
že má velbloudí oči...